Internetinio leidinio puaro.lv žurnalistui Egilui Zariniui Latvijos juristų draugijos pirmininkas Aivaras Borovkovas atsako į klausimus apie valstybės situaciją, Vakarų kultūrą ir ketvirtąjį Atgimimą.
– Šie metai Latvijai – ypatingi. Ryga tampa Europos kultūros sostine, bet mūsų piliečių laukia ir dveji rinkimai (į Latvijos Seimą ir į Europos Parlamentą – vert. pastaba) rinkimai. Bet kurie rinkimai yra tam tikras sukrėtimas. Ką metams prasidėjus manai apie tai, kas mūsų laukia?
– Norėčiau pradėti nuo prezidento interviu televizijoje po Zolitūdės tragedijos. Jame aš pagaliau išgirdau kelis sakinius, kuriais buvo kreiptasi į tautą. Kad mes dėl instrukcijų, dėl nurodymų praradome žmones. Neseniai pasakojau anekdotą apie partijos komiteto išvietę, kurios vargšas santechnikas negali suremontuoti, aiškindamas, kad klozeto pakeitimas nieko negelbės – reikia keisti visą sistemą. Mes turime pakeisti visą sistemą iš pašaknų. Smulkūs palopymai jau negelbės. Pabrėžiu – visą sistemą.
– Jei kažką reikia keisti, tai klausimas – ką ton vieton dėti?
– Ar esate kada savęs paklausę, kas tie žmonės, kurie jums atstovauja Seime? Dar tiksliau reiktų taip klausti – kam atstovauja ten išrinkti žmonės? Tai, kad kartą per keturis metus atliekam savo pareigą, kokybiškai tas nieko nekeičia. Ne piliečiai bent jau nejaučia nusivylimo, nes šiame žaidime nedalyvauja.
Jei visuomenė sugebėtų susivienyti dėl nuomonės, kad tai nėra tik politikai artimų personų gerovės valstybė, tada... Bet visuomenė nesugeba. Galim tik stebėti, kas vyksta.
Lapkričio 27 dieną, kai vyko Zolitūdės tragedijos gelbėtojų laidotuvės, kai atsistatydino vyriausybė, buvo duotas startas – prasidėjo priešrinkiminė kampanija, varžybos be taisyklių. Visi vėl pradėjo dalintis pyragą. Prie laidotuvių stalo tai darė šlykščiai, merkantiliniai ir atvirai. Iš politinės dienotvarkės pradingo sąvokos „Latvijos valstybė“, „tautos interesai“.
– Bet taip vyksta ir kitur. Netgi ten, kur gyvenimas geresnis ir tvarka didesnė. Visur kova dėl valdžios atrodo atgrasi, jei pažiūrėtume iš arčiau. Vienur gražiau supakuota, kitur – šlykščiai, dar kitur – net kraujas praliejamas.
– Tikriausiai taip. Tai nėra argumentas, kad kiti daro taip pat, bet tokį apibendrinimą turbūt vadina objektyviom aplinkybėm.
Mes nesame unikalūs, tiesa. Aš jau kuris laikas galvoju, kad vakarietiškai demokratijai artėja galas. Kas užims šią vietą, aš nežinau. Aišku viena, kad tokia valdymo forma yra iliuzijos, jog visi veikia kažką naudinga, kūrimas. Visa tai jau pradėjo plyšti per siūles. Ta nauja atsiradusi sąvoka – „rebrendingas“ – kad visa pradedama iš naujo, yra eilinis protų mulkinimo triukas, kurį sumąstė keli gudručiai, kad, pirmiausia, pateisintų savo egzistavimą, o antra – kad visuomenei sudarytų įspūdį, kad viskas yra kontroliuojama ir teisinga. Iš tiesų niekas nesikeičia ir net negalvojama kažką keisti. Tai yra fikcija, bet, regis, šis žaidimas taip lengvai nebepraslysta!
– Dar kartą paklausiu – jei taip, tai kas bus vietoj to? Tuščios vietos juk nebūna?
– Aš ir vėl negaliu į šitą klausimą atsakyti. Bet permainų laikas subrendo. Taip, kaip yra, irgi daugiau nebegali būti, nes visuomenėje tai gimdo vieną nusivylimą po kito. Skelbia viena, o realybėje įvyksta visai kas kita. Skelbia taiką ir demokratiją visame pasaulyje, bet pasirengę perrėžt gerklę kiekvienam, kuris negalvoja taip pat.
Pasimetimas, nežinojimas, kaip valdyti visuomenę, taip aiškinu vakarietiškoje demokratijoje regimą tokį lyg ir savinaikos procesą – propaguoti pamatines vertybes griaunančius dalykus.
Kažkada komunistai be sistemos šaudė žmones, kad to laiko visuomenė prarastų vertybių orientyrus ir vienintelis valdymo įrankis būtų tik baimė. Viskas buvo kreipiama taip, kad visuomenė prarastų savo dvasinę ir moralinę struktūrą. Tai, kas dabar vyksta vakarų pasaulyje, iš esmės yra tas pats. Vieni sako – reikia atsisakyti sąvokos „tėvai“, kiti – tradicinių šeimų, treti nacionalinio identiteto idėjų, tikėjimo ar dar kažko. Negana to, kiekviena grupė griauna kažką kita. O iš tiesų – vertybes. Gerai, apie šeimą, kaip svarbiausią visuomenės ląstelę, mums papasakojo Engelsas. Jis mums nėra populiariausias personažas, bet ar vien tik dėl to jis būtinai yra neteisus?
Kelis kartus esu sakęs, kad Marksas, net baisiausiuose pagirių košmaruose negalėjo įsivaizduoti, kad jo suformuluota idėja apie klasių kovą vieną dieną baigsis tuo, kad antagonistinės kariaujančios klasės bus vienuose apkasuose prieš biurokratinę buržuaziją, kuri suėmė į savo rankas visus šiuolaikinės visuomenės valdymo svertus.
Gerai, galim sakyti, kad pasaulis kraustos iš proto kitur. Bet ir pas mus prasidėjo abejojimo įvairiomis vertybėmis laikai. Vieniems reikia keisti himną, kitiems nepatinka vėliavos spalvos, tretiems vėl kažkas... Be jokios kritikos žavimasi kelių amatininkių porno aktorių chuliganiškais veiksmais bažnyčioje.
– Pala, pala. Nuomonę demokratinėje valstybėje turi turėti kiekvienas. Apie bet ką. Tačiau jei tai nesulaukia didesnės visuomenės dalies palaikymo, tuomet tai yra intelektualiniai žaidimai. Tuščias, bet leidžiamas, plepėjimas.
– Taip ir ne. Savo laisvais žodžiais švaistykis kiek nori savo pusrūsyje, bet nelysk į bažnyčios uždarą intymią erdvę. Tai jau nebėra žodžio laisvė, bet teisių piktybiškas panaudojimas. Suvoktas įžeidimas, konflikto ieškojimas. Ir tai pavyko.
Tai, mano galva, totalūs vertybių paneigimo laikai. Taip pat ir laikai pilkybių bei vidutinybių, kurios jaučiasi komfortabiliai, jei yra daug instrukcijų, nurodymų ir nuostatų. Ryškių asmenybių paneigimo laikai. Tai vyksta pasaulyje, tai vyksta ir pas mus. Didžiulis noras asmenybes „suėsti“, o laidojant varžytis, kieno didesnis vainikas. Ir visa tai skelbiama kaip norma. Kultivuojama kolektyvinės neatsakomybės ir vartotojiškos visuomenės idealus modelis.
Mane dusina agresija viešoje erdvėje. Nekalbu apie žinių ir taip vadinamas analitines programas. Net visuomeninėje televizijoje programos „100 gramų kultūros“ naujasis formatas yra agresyvus. Daugiau nebėra nuoširdžių pasisėdėjimų prie apvaliojo stalo ir ramių pokalbių. Ramybė yra dingusi, dažnai ir tolerancija. Konfrontacija lengviau parduodama. Šiuolaikinio pasaulio ženklas – pasaulį vertiname tik kaip galimybę pirkti-parduoti.
– Tu kalbi apie vakarų demokratijos saulėlydį. Bet gal tai ne demokratijos, o kapitalizmo krizė? Žiūrėk, pas mus, taip atrodo, didžiausia kova bus ne dėl kėdės Seime, bet dėl to, kuris pateks į Briuselį. Ten juk sviesto ant duonos storiau tepa. Ir tai yra svarbiausia paskata, nes gyvenam vartotojų visuomenėj.
– Tai skirtingos lygos. Jei galėtų, visi lėktų į Briuselį. Lygiai taip komunistų laikais lyderiai veržėsi į Maskvą. Tuomet net traukinys Nr.1 buvo Ryga – Maskva. Dabar teisingi bėgiai irgi turėtų būti Ryga – Briuselis. Juokas.
Beje, manęs bičiuliai dažnai klausia – už ką balsuoti? Kol kas neturiu ką jiems atsakyti. Nes tie, kurie čia persigrupavo, kaip minėtam anekdote apie santechniką, nesugeba pasakyti, kad problema yra ne klozete, bet reikia keisti visą sistemą. Kol kas nematau nė vienu, kuris išdrįstų ir galėtų tai pasakyti.
Galima kalbėti apie tai, kad žmonės neina į partijas ir nemėgina realizuoti savo idėjas. Bet juk tie žmogeliai yra kaip puzlės gabaliukai, kurie turėtų teisingai įsiterpti į didžiąją sistemą. Jei nesugeba – laukan, o tada ateina „tinkami“. Ir taip niekas nesikeičia. Jei kas tikisi taip vadinamų naujų pasiūlymų, o tokius girdime kiekvienų rinkimų metu, tai pažiūrėkite atidžiau – nieko nauja ten nėra. Tai tie patys nemazgoti indai, tik perklijuotos etiketės.
Bet yra dar viena nelaimė, apie kurią ne kartą kalbėjau – tauta neturi bendro tikslo. Ir būtent todėl ketvirtasis Atgimimas, apie kurį daug kas kalba, nėra įmanomas net teoriškai. Ir kol šio bendro tikslo nebus, čia viskas bus po senovei.
Bet permainos bus. Neabejotinai.
Vertė Erika Drungytė
![](/static/img/logo_bottom.png)